Шановні читачі! Триває набір матеріалів до першого випуску журналу (№ 1, 2026). Матеріали можна подати на сайті, або надіславши файли на електронну адресу журналу upj_ip@ukr.net Пропонуємо ознайомитися з поточним випуском.
Автори, які публікуються у цьому журналі, залишають за собою право на авторство своєї роботи одразу після її публікації, зберігають це право за собою без жодних обмежень, а також передають журналу право першої публікації цієї роботи на умовах ліцензії Creative Commons Attribution License CC BY-NC-SA, яка дозволяє іншим особам редагувати, вносити зміни і брати за основу для своїх творів їхній твір некомерційним чином поки автори похідних творів вказують авторів як авторів оригіналу і ліцензують свої твори на тих самих умовах. Дата початку дії авторського права на статтю відповідає даті публікації випуску, до якого її вміщено.
ТРУДНОЩІ ТА ПРОБЛЕМИ В ПРОФЕСІЙНІЙ ПЕДАГОГІЧНІЙ ДІЯЛЬНОСТІ: СУБ’ЄКТИВНА ДУМКА ВЧИТЕЛІВ
У статті виcвітлено результати дослідження поглядів учителів на окремі труднощі і проблеми, з якими вони стикаються в процесі своєї професійної діяльності. Результати дослідження дали змогу проранжувати розглянуті труднощі та проблеми за ступенем їхньої спільності й розглянути відмінності у поглядах вчителів з різною тривалістю досвіду роботи на труднощі і проблеми в їхній професійній діяльності. Факторний аналіз результатів опитування дав змогу виявити шість кластерів, у яких зосереджені специфічні для професійної діяльності вчителя труднощі та проблеми (середовище діяльності, дидактична діяльність, додаткові обов’язки, соціум, психологічна стійкість і підзвітність) та виявити їх причини. Контент-аналіз відкритих відповідей дав змогу ідентифікувати актуальні для учасників опитування кластери проблем та встановити їх значущість. Відповідно до результатів дослідження наведено висновки, які можуть бути використані в рекомендаціях щодо підтримки вчителів на макро-, мезо- та мікрорівнях. Дослідження виконано в межах науково-дослідної роботи «Оцінювання професійної діяльності педагогічних працівників». Автори виходили з того, що основною ідеєю оцінювання вчителів є можливість допомогти їм подолати труднощі та проблеми, які можуть ускладнювати виконання ними прямих професійних обов’язків – навчання та виховання учнів.
Авторське право (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ОСВІТНІЙ ПРОСТІР СІЛЬСЬКОЇ ГРОМАДИ В УМОВАХ РЕФОРМУВАННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ СИСТЕМИ ОСВІТИ: НАГАЛЬНІ ВИКЛИКИ ТА ОПЕРАТИВНІ ЗАХОДИ
В Україні триває децентралізація владних повноважень, а реформа національної системи освіти переносить фокус системного управління процедурою отримання громадянами освітніх послуг на органи самоврядування об’єднаних територіальних громад, що насамперед передбачає реорганізацію як окремих закладів освіти, так і усієї освітньої мережі локальної громади, що має кінцевою метою адаптацію локального освітнього простору об’єднаної громади до перманентних змін у національній освітній парадигмі. Таким способом глобальні виклики щодо освіти новочасного суспільства неодмінно потребують синхронного відображення на рівні локальної громади в контексті управління регіональною мережею закладів освіти та їх забезпечення ресурсним і кадровим потенціалом (Мархлєвскі, Процак, 2018, с. 12). Виходить, що розширюючи повноваження територіальних громад у сфері освіти, держава перекладає вирішення глобальних освітніх завдань «на плечі» органів місцевої влади, підвищуючи таким чином якість, доступність та ефективність надаваних жителям громади освітніх послуг, ураховуючи специфічні особливості громади на кшталт низького рівня наповнюваності класів, нестача ресурсної підтримки, брак креативних учителів, істотної протяжності території, поліетнічного складу жителів громади тощо (Савченко, 2018, с. 172). Окреслені виклики потребують знаходження оперативних рішень щодо: 1) зростання якості надаваних жителям сільських громад публічних освітніх послуг та/чи 2) реорганізації неефективної освітньої мережі сільських громад (Управління системою освіти, 2018, с. 9). Усвідомлюючи існуючи виклики в ході модернізації освітнього простору об’єднаних територіальних громад сільської місцевості та спішну необхідність винаходження оперативних рішень щодо адаптування освітнього простору сільських громад до змін у освітніх стандартах і нормативах, є актуальною тема формування рекомендацій з оптимізації структурного каркасу освітньої мережі сільської громади й розробки стратегії розвитку окремих закладів освіти в плані матеріально-технічного забезпечення їх діяльності.
ЦИФРОВІЗАЦІЯ ОСВІТИ В КОНТЕКСТІ ФОРМУВАННЯ УНІВЕРСИТЕТУ НОВОГО ПОКОЛІННЯ
У статті здійснено аналіз цифровізації вищої освіти як комплексного феномену сучасного суспільства, що визначає формування університету нового покоління. Констатовано, що цифровізація є інтегральною складовою розвитку соціальних інститутів, яка охоплює економіку, культуру, медицину, управління, й зокрема, освітню сферу. Особливу увагу приділено трансформаційним процесам, які відбуваються у закладах вищої освіти внаслідок широкого впровадження цифрових технологій. Відзначено, що цифрові рішення – дистанційні освітні платформи, чат-боти, штучний інтелект, месенджери, електронні сервіси реєстрації та віртуальні бібліотеки – сприяють зміні педагогічних моделей, формують нові комунікаційні стратегії взаємодії між викладачами та здобувачами освіти. У статті висвітлено позитивні аспекти цифрової трансформації освіти, зокрема забезпечення гнучкості навчання, персоналізації освітніх траєкторій та оптимізації освітніх і адміністративних процесів. Водночас наголошено на викликах, що супроводжують цей процес: цифрова нерівність, технічні труднощі, недостатній рівень цифрової грамотності як студентів, так і викладачів. Особливу увагу приділено проблемі інформаційної безпеки у цифровому освітньому середовищі, яка загострюється в умовах швидкого розширення цифрових технологій та загроз кіберзлочинності. Значну увагу присвячено зміні ролі викладача та необхідності адаптації його педагогічних практик до сучасних вимог цифрового суспільства. Зроблено акцент на тому, що сучасний викладач повинен не лише володіти новітніми цифровими інструментами, але й вміти ефективно інтегрувати їх у навчальний процес, враховуючи специфіку цифрових звичок та освітніх потреб здобувачів освіти. У статті також досліджено специфіку впровадження інноваційних цифрових рішень, зокрема застосування чат-ботів і штучного інтелекту в освітньому процесі, які дозволяють автоматизувати рутинні процеси, підвищити оперативність інформаційного обміну, але водночас ставлять перед педагогічною спільнотою низку питань щодо збереження якості освіти та здатності студентів до самостійного мислення. Узагальнено, що цифровізація освіти є не просто технологічним оновленням освітнього середовища, а й фундаментальною зміною педагогічної парадигми, що базується на інтерактивності, адаптивності й безперервному оновленні знань та навичок. Визначено ключові пріоритети для розвитку університетів нового покоління, орієнтованих на сталий розвиток та підготовку конкурентоспроможних фахівців, здатних ефективно функціонувати в цифровій реальності.
ТЕОРЕТИЧНЕ ПІДҐРУНТЯ ПРОЦЕСІВ ЄВРОІНТЕГРАЦІЇ: ОСНОВНІ КОНЦЕПЦІЇ
В основу дослідження покладено теоретико-стратегічний підхід до аналізу основних концепцій європейської інтеграції з наголосом на євроінтеграційних процесах у сфері освіти. З опертям на ґрунтовні наукові розвідки зарубіжних учених увиразнено етапи розвитку європейської інтеграції (пояснювальний, аналітичний, конструктивний). Проаналізовано теоретичні засади основних концепцій, що переважали в історії виникнення й розвитку європейської інтеграції у ХХ ст. та мали істотний вплив на формування політики ЄС (федералізм, функціоналізм, неофункціоналізм, транснаціоналізм). Вивчено й узагальнено теоретичні напрацювання найбільш відомих представників за кожним напрямом євроінтеграційного розвитку суспільства. Виокремлено один із важливих аспектів європейської інтеграції в освіті – заснування Європейської інформаційно-освітньої мережі Eurydice. Зроблено висновок, що на початку ХХІ ст. у суспільстві сформувалося чітке бачення незворотності подальшої інтеграції європейських країн.
СИСТЕМНА ТРАНСФОРМАЦІЯ ТЕХНОЛОГІЧНОЇ ОСВІТИ ЯК СТРАТЕГІЧНИЙ ЧИННИК РОЗВИТКУ ЛЮДСЬКОГО КАПІТАЛУ
Сучасні виклики, з якими стикається система освіти України, зумовлені як глобальними трендами цифровізації та автоматизації, так й наслідками воєнних дій, що спричинили необхідність докорінної перебудови освітнього процесу. В умовах відновлення та модернізації країни технологічна освіта набуває стратегічного значення як ключовий чинник формування людського капіталу, здатного забезпечити інноваційний розвиток економіки та конкурентоспроможність держави на міжнародній арені. У статті розглянуто системну трансформацію технологічної освіти в умовах цифрової економіки та індустрії 4.0. Особливу увагу приділено впровадженню інтегрованих освітніх моделей, що поєднують академічні знання з практичними навичками для адаптації до швидкоплинних технологічних змін. Проаналізовано можливості модернізації змісту технологічної освіти через упровадження STEАM-підходу, інтеграцію цифрових технологій, розвиток критичного мислення, творчих здібностей та проєктної діяльності, що сприятиме підготовці висококваліфікованих спеціалістів в інженерії, інформаційних технологіях, матеріалознавстві та робототехніці. Окреслено перспективи впровадження дуальної освіти й інтерактивних методів навчання, які сприятимуть підготовці фахівців нового покоління, здатних ефективно працювати в умовах високотехнологічного виробництва, штучного інтелекту та автоматизованих систем управління, завдяки можливості набуття практичного досвіду ще під час навчання. Розглянуто необхідність модернізації матеріально-технічної бази закладів освіти та використання адаптивних навчальних технологій, що враховують індивідуальні освітні траєкторії здобувачів освіти. Доведено ефективність використання кластерного підходу, який забезпечує взаємодію освітніх установ, науково-дослідних центрів і бізнесу задля створення сучасних програм підготовки кадрів відповідно до реальних потреб ринку праці. Визначено роль державної політики у підтримці технологічної освіти через фінансування наукових розробок, розширення академічної мобільності та стимулювання міждисциплінарних досліджень. Отже, системна трансформація технологічної освіти є необхідною умовою для розвитку людського капіталу в Україні. Її реалізація сприятиме підвищенню якості підготовки фахівців, формуванню інноваційної культури та зміцненню конкурентоспроможності національної економіки у глобалізованому світі.
КОНЦЕПЦІЯ СТАЛОГО РОЗВИТКУ ЗАКЛАДУ ВИЩОЇ ОСВІТИ: ТРАНСФОРМАЦІЙНИЙ АСПЕКТ
Стаття присвячена концепції сталого розвитку закладів вищої освіти (ЗВО) у контексті сучасних глобальних викликів. Мета статті – виявити ключові трансформаційні аспекти сталого розвитку закладів вищої освіти (ЗВО) та сформувати концепцію, яка може слугувати орієнтиром для університетських лідерів та академічних спільнот у контексті сталого розвитку. Автори аналізують трансформаційні процеси, що відбуваються у сфері освіти під впливом цифровізації, екологічних змін, соціальної відповідальності та міжнародного співробітництва. Визначено основні напрями розвитку ЗВО: інтеграція принципів сталого розвитку в освітні програми, стратегічне управління ресурсами, цифровізація навчального процесу та підвищення рівня екологічної свідомості. Запропоновано концептуальну модель сталого розвитку університетів, що включає економічний, соціальний та екологічний виміри, а також чотири вектори: розвитку, безпеки, відповідальності та гордості. Автори наголошують на необхідності стратегічного планування та комплексного підходу до реалізації концепції сталого розвитку, що дозволить адаптувати освітні установи до нових викликів та підвищити їх конкурентоспроможність на міжнародному рівні. Запропонована модель Концепції є певним закликом до посилення ролі університетів у суспільстві та запрошення до всіх зацікавлених сторін до об’єднання зусиль з метою глибшої та ефективнішої співпраці. Концепція може стати базовим для підтримки університетів в їхньому розвитку, сприяти обміну досвідом та надавати змогу формулювати спільні інтереси, пов’язані з майбутнім університетів, для політичних та адміністративних кіл у державі та світі. Стаття спрямована на вироблення комплексного підходу до інтеграції сталого розвитку у систему вищої освіти, що охоплює наукові дослідження, управлінські практики, екологічну відповідальність та соціальну інклюзію.
КОНЦЕПТУАЛЬНІ ЗАСАДИ ОРГАНІЗАЦІЙНОЇ МОДЕЛІ ОЦІНЮВАННЯ ПРОФЕСІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ ДИРЕКТОРА ЗАКЛАДУ ЗАГАЛЬНОЇ СЕРЕДНЬОЇ ОСВІТИ
У статті подано результати дослідження щодо ставлення директорів закладів загальної середньої освіти (ЗЗСО) щодо різних аспектів оцінювання ефективності їх професійної діяльності. Для отримання необхідної для дослідження інформації було використано онлайн-опитування 565 керівників ЗЗСО з кількох областей України із застосуванням інструменту Google Forms. Внутрішня узгодженість запитань анкети, визначалась за допомогою α-критерію Кронбаха, величина якого ( свідчить про достатньо високу надійність анкети як інструменту вимірювання. Результати дослідження виявили наявність певних статистично значущих відмінностей за гендерною ознакою у баченні респондентами концептуальних засад організаційної моделі оцінювання їх професійної діяльності, а саме: змісту основної мети професійної діяльності директора ЗЗСО; рівня управління, відповідального за вироблення й затвердження загальних правил і критеріїв оцінювання професійної діяльності; доцільності використання результатів опитувань різних груп учасників освітнього процесу під час ухвалення рішення щодо ефективності професійної діяльності керівника закладу освіти. Виявлено особливості та за допомогою факторного аналізу підтверджено відмінності в структурах уявлень керівників шкіл різної статі про вплив на об’єктивність і справедливість оцінювання професійної діяльності директорів таких змінних як: ділові якості оцінювача, соціально-демографічні та професійні характеристики директора, процедури методики оцінювання та певні зовнішні умови, що може бути спричинене гендерно зумовленим вибором певних стилів управлінської діяльності та поведінки керівників ЗЗСО.
ІНСТИТУЦІЙНІ ПОЛІТИКИ ВИКОРИСТАННЯ ФЕМІНІТИВІВ У СИСТЕМІ ВИЩОЇ ОСВІТИ УКРАЇНІ
У статті досліджено особливості функціювання гендерно чутливої мови в системі вищої освіти України й визначено загальні тенденції використання українськими університетами на інституційному рівні корелятів жіночого роду до іменників чоловічого роду на позначення посад, професій або роду занять, наукових ступенів і вчених звань тощо. Методи дослідження охоплюють контент-аналіз офіційних сайтів університетів, аналіз нормативних документів та інституційної політики закладу освіти, а також анкетування працівників Херсонського державного університету щодо їхнього ставлення до фемінітивів. Результати дослідження визначають неоднорідність підходів до впровадження фемінітивів у закладах вищої освіти: від ігнорування до системного використання в комунікації та офіційних документах. Виявлено три основні тенденції застосування фемінітивів: системне використання фемінітивної лексики демонструють вісім університетів (6 %); 28 університетів (18,4 %) невпорядковано (несистемно) використовують фемінітиви лише на окремих управлінських рівнях або в деяких структурних підрозділах, у текстах інституційних стрічок новин, а також у документах; найчисельнішу групу (110 університетів, 72,3 %) становлять заклади вищої освіти, у яких фемінітиви переважають лише в текстах інституційних стрічок новин. Результати анкетування демонструють переважно позитивне або нейтральне ставлення академічної спільноти до використання фемінітивів у професійній комунікації: 51,2 % підтримують їх застосування, 40,8 % ставляться нейтрально, а лише 6,4 % мають негативне ставлення. Висновки свідчать про поступову інституціоналізацію фемінітивів у вищій освіті України, що сприяє зменшенню гендерної асиметрії та підтримці гендерно чутливої комунікації. Запровадження інституційної політики уживання гендерно чутливої мови в українських університетах і наукових установах, уможливлює руйнування гендерних стереотипів, сформованих протягом минулого століття соціально-етичними заборонами й пересторогами під впливом лінгвальних та екстралінгвальних чинників.
ОРГАНІЗАЦІЙНО-МЕТОДИЧНІ УМОВИ ДОПРОФІЛЬНОГО ТА ПРОФІЛЬНОГО НАВЧАННЯ В ЗАКЛАДІ ЗАГАЛЬНОЇ СЕРЕДНЬОЇ ОСВІТИ НА ЗАСАДАХ КОНЦЕПЦІЇ НОВОЇ УКРАЇНСЬКОЇ ШКОЛИ: РЕЗУЛЬТАТИ ОРГАНІЗАЦІЙНО-ПІДГОТОВЧОГО ЕТАПУ ВСЕУКРАЇНСЬКОГО ЕКСПЕРИМЕНТУ
У статті висвітлено результати першого (організаційно-підготовчого) етапу всеукраїнського експерименту на тему «Організаційно-методичні умови допрофільного та профільного навчання в закладі загальної середньої освіти на засадах концепції Нової української школи». Обґрунтовано необхідність формування наскрізної системи професійної орієнтації учнів, яка враховує їхні індивідуальні освітні потреби й забезпечує наступність між допрофільним і профільним рівнями освіти. Проаналізовано наукову, методичну літературу, нормативно-правові документи та сучасні педагогічні практики організації профільного навчання. Описано методи дослідження, серед яких аналіз і узагальнення наукових джерел, опитування й тестування вчителів. Подано результати діагностування рівня готовності педагогів до реалізації допрофільного й профільного навчання, що підтверджують достатній рівень їхньої мотивації, професійно-педагогічної компетентності й інноваційної культури. Окреслено організаційні заходи, здійснені в межах експерименту, зокрема проведення науково-методичних семінарів, тренінгів, форсайт-сесії, засідань педагогічних рад і створення інформаційного банку джерел із проблеми допрофільного і профільного навчання. Узагальнено напрацювання творчих груп педагогів, що працювали над удосконаленням методичних засад і розробленням освітніх програм профорієнтаційного спрямування. Результати дослідження можуть бути використані в практиці освітніх установ для підвищення ефективності впровадження профільного навчання та розроблення рекомендацій щодо підготовки педагогічних працівників до роботи на засадах компетентнісного, діяльнісного й особистісно зорієнтованого підходів. Визначено перспективні напрями подальших досліджень, зокрема розроблення моделі профільного навчання, адаптацію навчальних програм і впровадження моніторингу якості допрофільної підготовки учнів.
ІННОВАЦІЙНІ МЕТОДИ НАВЧАННЯ У ПРОФЕСІЙНІЙ ОСВІТІ
У статті представлено комплексний аналіз інноваційних методів навчання у професійній освіті, що охоплює теоретичні засади та практичні аспекти їх застосування. Метою дослідження є визначення впливу інноваційних підходів на ефективність підготовки майбутніх фахівців, а також систематизація сучасних педагогічних практик. Методологія дослідження базується на комплексному підході, що охоплює теоретичний аналіз наукової літератури, систематизацію даних, порівняльний аналіз та узагальнення педагогічного досвіду. Авторами запропоновано оригінальну класифікацію інноваційних методів за чотирма ключовими критеріями: рівень активності студентів, характер пізнавальної діяльності, технологічна основа та форми організації навчання. Ця класифікація уможливлює структурування різноманітних педагогічних підходів та визначення оптимальних умов їх застосування. Результати дослідження демонструють, що сучасна професійна освіта потребує поєднання різних інноваційних методів. Зокрема, цифрові технології (віртуальні лабораторії, онлайн-платформи, мобільні застосунки) значно підвищують ефективність навчання у технічних та медичних спеціальностях. Проєктні методи та кейс-стаді довели свою ефективність у формуванні практичних навичок, а змішане навчання оптимально поєднує переваги традиційних і цифрових форматів. Особливу увагу приділено аналізу групових та інтерактивних форм навчання, що сприяють розвитку комунікативних навичок і вміння працювати в команді. Доведено, що комплексне використання індивідуальних, групових і фронтальних методів створює оптимальні умови для формування професійних компетенцій. Запропоновані підходи дають можливість урахувати особливості різних спеціальностей та індивідуальні потреби студентів. Стаття містить конкретні приклади успішного впровадження інноваційних методів у освітній процес, що можуть бути використані як модель для інших закладів освіти. Перспективи подальших досліджень пов’язані з вивченням можливостей штучного інтелекту у професійній освіті, розробкою критеріїв оцінки ефективності інноваційних методів у довгостроковій перспективі, а також дослідженням впливу гейміфікації на мотивацію студентів.
ВИКОРИСТАННЯ АРТКОУЧИНГОВИХ ТЕХНІК У ФАХОВІЙ ПІДГОТОВЦІ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ ТЕХНОЛОГІЙ
У статті розглядаються теоретичні та практичні аспекти використання арткоучингових технік у процесі фахової підготовки майбутніх учителів технологій. Особливу увагу приділено визначенню сутності арткоучингу як інноваційної педагогічної технології, яка активно сприяє розвитку креативного мислення, рефлексивних навичок, емоційного інтелекту та особистісного зростання здобувачів освіти. Арткоучинг у контексті педагогічного навчання виступає важливим інструментом для формування вміння учнів та студентів самостійно приймати рішення, критично мислити та адаптуватися до змінюваних умов. Стаття також охоплює методологічні підходи до розробки арткоучингових методик, що об’єднують елементи арттерапії, коучингових стратегій та педагогічного моделювання. Виявлено важливість синтезу цих підходів для забезпечення комплексного розвитку студентів, зокрема, у контексті підготовки майбутніх учителів технологій, для яких ці навички є необхідними для ефективного навчання й адаптації до сучасних вимог педагогічної практики. Автори представили практичний досвід застосування арткоучингових технік у викладанні педагогічних дисциплін, зокрема в межах курсу «Артпедагогіка». Проаналізовано ефективність цих методик, описано основні техніки, які можна використовувати в процесі навчання, а також вказано на їхній вплив на розвиток студентів. Крім того, окреслено перспективи подальшого впровадження арткоучингу в освітній процес, що може допомогти в подальшому вдосконаленню професійної підготовки та розвитку педагогічних компетенцій у майбутніх учителів. Як приклад, у статті наведено конкретні арткоучингові техніки, які можуть бути застосовані під час проведення практичних робіт із навчальної дисципліни «Артпедагогіка». Вони сприяють глибшому усвідомленню студентами своїх сильних та слабких сторін, розвитку творчого потенціалу, а також вмінню планувати та реалізовувати навчальні завдання в умовах реального освітнього процесу.
СУЧАСНИЙ СТАН РОЗВИТКУ МЕРЕЖІ ЗАКЛАДІВ ЗАГАЛЬНОЇ СЕРЕДНЬОЇ ОСВІТИ В УКРАЇНІ
Стаття присвячена проблемам збереження, переформатування, формування, становлення та стабільного, стійкого еволюційного розвитку мережі закладів загальної середньої освіти в Україні. У статті відображено аналіз трансформації мережі закладів загальної середньої освіти, проаналізовано законодавчу, нормативно-правову базу, частково проаналізовано діючі в Україні нормативи і критерії діяльності шкіл, а також висвітлюється ряд питань, що стосуються проблем масового закриття навчальних закладів, без врахування місця проживання учнів, наявного і прогнозованого радіусу пішохідної доступності до шкіл та вплив демографічної кризи, наявності внутрішніх переселенців, мобілізації та зовнішньої міграції на, у тому числі, перспективу наповнюваності класів і шкіл.
ІНДИВІДУАЛІЗАЦІЯ НАВЧАЛЬНО-ПІЗНАВАЛЬНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ СТУДЕНТІВ В УМОВАХ ЗМІШАНОГО НАВЧАННЯ: СТРАТЕГІЗАЦІЯ КОМПЕТЕНТНІСНОГО ПІДХОДУ
Статтю присвячено дослідженню психолого-педагогічної проблеми індивідуалізації навчально-пізнавальної діяльності студентів в умовах змішаного навчання, яке поєднує очні та дистанційні форми організації освітнього (навчального) процесу. Основну увагу приділено реалізації положень компетентнісного підходу як основи методологічної побудови індивідуальних навчальних (освітніх) траєкторій, що враховують індивідуальні особливості (індивідуально-психологічні й індивідуально-типологічні), потреби й інтереси кожного здобувача вищої освіти. Описано стратегії ефективного впровадження елементів індивідуалізації навчання, а саме: створення персоналізованих освітніх (навчальних) маршрутів; забезпечення регулярного зворотнього зв’язку з викладачами та підтримка студентів у подоланні освітніх (навчальних) труднощів. Подальшого дослідження набуває визначення загальної стратегії реалізації компетентнісного підходу в контексті забезпечення ефективної й результативної індивідуалізації навчально-пізнавальної діяльності студентів в умовах змішаного навчання, а також вивчення конкретизованих окремих стратегій у межах реалізації загальної стратегії, де стратегії навчання можуть розумітись як реалізація (застосування) інноваційних методів навчання, спрямованих на забезпечення ефективності індивідуалізації навчання на засадах максимально свідомого врахування індивідуальних особливостей, навчальних (освітніх) потреб здобувачів вищої освіти. Значну увагу автор приділяє визначенню ролі цифрових технологій у процесі індивідуалізації, що включає адаптивні платформи, інтелектуальні системи підтримки студентів та автоматизовані інструменти для створення персоналізованого контенту. У статті підкреслено, що індивідуалізація навчання не лише сприяє глибокому засвоєнню знань і навичок, але й стимулює мотивацію, розвиток особистої відповідальності за навчання, підвищує загальну ефективність освітнього (навчального) процесу та готує студентів до подальшої професійної діяльності в умовах стрімких технологічних змін ХХІ століття.
ПРІЗВИЩА ПЕДАГОГІВ ЯК ДЖЕРЕЛО СЛОВОТВОРЕННЯ
Статтю присвячено появі нових лексем, утворених від прізвищ відомих діячів науки і культури, які здійснили помітний внесок в українську гуманітаристику, зокрема освіту та педагогіку. Матеріалом для аналізу стали тексти сучасних історико-педагогічних, аналітико-синтетичних джерел та мовознавчих розвідок. У ході дослідження застосовано лінгвістичну, лінгводидактичну і біоліографічно-пошукову метолодогії. Виявлено, що накопичення різноспрямованих досліджень у центрах, лабораторіях, кімнатах, громадських утвореннях, об’єднаних одним прізвищем, формують передумови появи нових лексем у аналітичних текстах, присвячених певній особистості. Встановлено, що ці процеси стимулювали словотворення, спричинили виникнення нових лексичних одиниць, похідних від прізвищ педагога/культурного діяча. Здебільшого, це частина особового іменника/прізвища і словотворчий суфікс – найчастіше -знавство, що вказує не лише на вивчення спадщини, а й здобуття нового знання. З’ясовано, що так виникло чимало лексичних новотворів, які можна вважати дефініціями. У статті проаналізовано 12 з наявних у сучасному українському інформаційному просторі. Наголошено, що лише деякі розглянуто дослідниками в різних гіпертекстах та контекстах. У висновках і перспективах подальших досліджень зазначено, що це явище історії сьогодення має виражену тенденцію до розгортання, тож у майбутньому вважаємо обов’язковим тлумачення кожної педагогічної персоналії, навколо якої вже накопичено достатню кількість наукових, популярних, бібліографічних праць та матеріалів.
АСПЕКТИ МЕТОДИКИ ВИКЛАДАННЯ ДИФЕРЕНЦІАЛЬНИХ РІВНЯНЬ: СУЧАСНІ ПІДХОДИ, ТРУДНОЩІ ТА МЕТОДИ ЇХ ПОДОЛАННЯ
У статті представлено комплекс сучасних методичних підходів до викладання диференціальних рівнянь у вищій школі, спрямованих на подолання типових труднощів, з якими стикаються студенти під час засвоєння як теоретичних засад, так і прикладного змісту курсу. Зазначено, що традиційне зосередження на механічному виконанні обчислень часто не забезпечує глибокого розуміння, тому акценти навчального процесу доцільно зміщувати в бік формування концептуального бачення. Один із провідних підходів – застосування множинних репрезентацій (аналітичної, графічної, табличної), що дозволяє студентам осмислювати поняття з різних кутів зору, розвивати вміння переключатися між формами подання інформації та краще розуміти сутність розв’язків диференціальних рівнянь. Важливою складовою є контекстуалізація математичних абстракцій через реальні прикладні задачі з природничих та соціально-економічних наук. Студенти працюють з моделями, які мають конкретний зміст – радіоактивний розпад, динаміка популяцій, епідеміологічні процеси, теплообмін тощо – що знижує рівень тривожності при вивченні складних тем і підвищує інтерес до предмета. Активні методи навчання – дискусії, малі групи, дослідницькі запитання, аналіз типових помилок – сприяють формуванню критичного мислення, розвитку навичок самостійного аналізу та колективного розв’язання задач. Значна увага приділена використанню цифрових технологій. Викладено досвід застосування систем комп’ютерної алгебри (Maple, Mathematica, MATLAB), програм для візуалізації (GeoGebra, GeomED, STELLA) і навіть електронних таблиць для реалізації чисельних методів. Подано приклади навчальних проєктів, у яких студенти моделюють реальні процеси – рух маятника, поширення інфекцій, теплообмін – виконуючи повний цикл від постановки задачі до інтерпретації результатів. Такий підхід сприяє не лише засвоєнню матеріалу, а й формуванню міждисциплінарного мислення, дослідницьких навичок і впевненості у використанні математики як інструменту для вивчення реального світу. Стаття може бути корисною викладачам математики, методистам, дослідникам і всім, хто зацікавлений в удосконаленні математичної освіти.
РОЗВИТОК НАСКРІЗНИХ УМІНЬ УЧНІВ-ЧИТАЧІВ У ПРОЦЕСІ ВИВЧЕННЯ СУЧАСНОЇ УКРАЇНСЬКОЇ ЛІТЕРАТУРИ У 5‒7 КЛАСАХ
У статті актуалізовано проблему вивчення сучасної літератури, яка відповідає віковим особливостям учнів 5-7 класів та формування на її матеріалі наскрізних умінь компетентного читача. Проаналізовано актуальні освітні документи, наукові дослідження українських та зарубіжних учених. Констатовано недостатню увагу вчених та вчителів-словесників до можливостей сучасної літератури для юних читачів у розвитку їхніх наскрізних умінь. Досліджено, як формувалося уявлення про вміння, необхідні для розуміння читачем художнього твору, в літературознавстві. Зосереджено увагу на концепціях В. Ізера та І. Франка, у яких описано вміння «імпліцитного» (компетентного) читача. Підкреслено важливість звернення до цих теорій в сучасних умовах моделювання системи формування ключових компетентностей в процесі шкільного вивчення художніх творів щойно уведених для текстуального розбору, актуальних для юних читачів інформаційного суспільства. Доведено результативність використання ідей про аспекти взаємодії автора й читача через завдання за текстом художнього твору для встановлення зв’язку між літературою та іншими навчальними дисциплінами, розвитку ключових компетентностей учнів. Описано ефективну систему запитань і завдань для окремої групи наскрізних умінь учнів 5‒7 класів, спрямованих на розвиток їхньої читацької компетентності як предметної і ключової. Зазначено, що впровадження системи завдань для розвитку наскрізних умінь кваліфікованого учня-читача стало необхідністю після проведеного опитування учителів літератури пілотних закладів загальної середньої освіти й виявлення основних проблем у навчанні. Виявлено, що вчителі часто не мають достатньої кваліфікації для ефективного формування в учнів 5–7 класів ключових компетентностей «імпліцитного читача». Підсумовано, що це пов’язано із недостатнім досвідом використання сучасних методів навчання та браком якісних навчально-методичних матеріалів. Означено напрями залучення матеріалів дослідження у процес навчання мовно-літературної галузі.
ФОРМУВАННЯ МАТЕМАТИЧНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ УЧНІВ 7‒9 КЛАСІВ У ПРОЦЕСІ НАВЧАННЯ АНГЛІЙСЬКОЇ МОВИ
У статті порушено проблему формування математичної компетентності учнів 7‒9 класів на уроках англійської мови. На основі аналізу педагогічної практики, студіювання педагогічних і лінгводидактичних джерел визначено і схарактеризовано ефективні напрями формування математичної компетентності учнів 7‒9 класів на уроках англійської мови, до яких уналежнено: 1) упровадження методики предметно-мовного інтегрованого навчання CLIL; 2) систематичне використання компетентнісно орієнтованих завдань, що моделюють життєві ситуації, розв’язання яких потребує застосування математичних знань і вмінь; 3) застосування текстів математичної тематики; 4) залучення учнів до виконання мисленнєвих операцій: аналізу, синтезу, порівняння, узагальнення, абстрагування тощо; 5) залучення учнів до проєктної діяльності. Наголошено на особливостях методики предметно-мовного інтегрованого навчання CLIL, спрямованої на інтегрування в іноземну мову інших предметів, за допомогою чого учні водночас опановують зміст певного предмета і вивчають іноземну мову. Вивчаючи іноземну мову, учні можуть повторити математичні відомості, а в процесі навчання математики – вдосконалити знання іноземної мови, що забезпечує функційність знань. Акцентовано, що використання завдань, які моделюють життєві ситуації, підвищує в учнів мотивацію до навчання різних предметів, у нашому випадку іноземної мови і математики. Це актуалізує необхідність розроблення ситуаційних завдань, спрямованих на формування ключових компетентностей і наскрізних умінь здобувачів освіти. Значний потенціал для формування математичної компетентності учнів має використання текстів математичної тематики, зокрема про відомих математиків, числа-символи, системи вимірювання тощо. Акцентовано на доцільності аргументованого й логічного висловлення власної позиції й обстоювання її іноземною мовою; оперування інформацією із використанням математичних методів (схеми, таблиці, формули, алгоритми, графіки, діаграми, шкала часу тощо»). Приділено увагу проєктній діяльності на уроках англійської мови.
КРИТЕРІЇ, ПОКАЗНИКИ ТА РІВНІ СФОРМОВАНОСТІ МАТЕМАТИЧНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ УЧНІВ 8 КЛАСУ В ПРОЦЕСІ ВИВЧЕННЯ ДІЄСЛОВА АНГЛІЙСЬКОЇ МОВИ
Статтю присвячено дослідженню математичної компетентності в процесі навчання іноземної мови. Наголошено на важливості розвитку логічного, математичного та критичного мислення, умінь розв’язувати навчальні, комунікативні проблеми, логічні задачі, використовувати математичне моделювання як підґрунтя формування означеної компетентності й гармонійного розвитку особистості. Визначено необхідність розроблення дієвого діагностувального інструментарію оцінки означеної компетентності учнів 8 класу в процесі вивчення дієслова англійської мови. Відповідно до складників математичної компетентності (мотиваційно-ціннісний, когнітивний, діяльнісно-комунікативний, оціночно-рефлексивний) й інструктивно-методичних рекомендацій щодо оцінювання результатів навчальної діяльності учнів виокремлено: рівні (початковий, середній, достатній і високий); критерії (активувальний (система мотивів, цінностей, що спонукає восьмикласників удосконалювати математичну компетентність під час вивчення дієслова англійської мови), пізнавальний (охоплює систему знань математичних методів, мови, форматів), процесуальний (уміння та навички використовувати здобутки математичної царини задля вивчення граматики, розв’язання навчально-комунікативних завдань), аналітичний (здатність і готовність до рефлексії, самоаналізу). Згідно з новими вимогами щодо оцінювання на 2024–2025 навчальний рік визначено систему показників сформованості досліджуваної компетентності, що передбачають урахування груп результатів (сприймає усну інформацію на слух, усно взаємодіє та висловлюється, сприймає письмові тексти, письмово взаємодіє та висловлюється).
ЕКОЛОГІЧНА ОРІЄНТАЦІЯ ЗМІСТУ ПІДГОТОВКИ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ ТЕХНОЛОГІЙ: ОСНОВНІ ЕТАПИ ТА МЕТОДИЧНІ ПІДХОДИ
У статті розкриваються теоретичні та практичні аспекти екологічної орієнтації змісту підготовки майбутніх учителів технологій, враховуючи сучасні тенденції розвитку освіти та необхідність формування екологічно свідомої особистості. Основна увага приділяється визначенню основних етапів цього процесу та методичних підходів, що забезпечують ефективну інтеграцію екологічного компоненту в освітній процес. Екологічна орієнтація змісту підготовки майбутніх учителів технологій розглядається як цілісний багатокомпонентний процес, що передбачає такі основні етапи: усвідомлення значущості екологічних проблем, набуття екологічних знань, розвиток практичних навичок екологічної діяльності та формування професійної готовності до впровадження екологічних принципів у технологічну освіту. Визначено ключові методичні підходи до реалізації цього процесу, серед яких інтеграційний, діяльнісний, компетентнісний та аксіологічний. Особлива увага у статті приділяється аспектам формування екологічної компетентності майбутніх педагогів, їхньої мотивації до екологічно відповідальної професійної діяльності, а також застосуванню інноваційних методик і технологій навчання для забезпечення сталого розвитку освіти. Розглянуто взаємозв’язок між екологічною освітою, професійною підготовкою та розвитком екологічної культури вчителя технологій. Результати проведених досліджень свідчать, що екологічна орієнтація змісту підготовки майбутніх учителів технологій сприяє формуванню у них екологічної свідомості, соціальної відповідальності та готовності до інтеграції екологічних знань у професійну діяльність.